Under jorden vi kender ligger andre verdener.
Skjult for øjet og glemt i tiden.
Men af og til kan vi skimte en glemt verden via fortidens levn.
Det er helt klart et kranie. Længst nede til højre. Hvad mener du?
Denne beretning starter med fundet af uidentificerede knogler.
Nogen aflejringer?
Et hold palæontologer skal finde ud af hvis knogler det er -
- og hvilken verden de kom fra.
De blev fundet i Kansas, som mest består af agerjord i dag.
Men engang lå Kansas under et enormt hav.
Det var for 82 mio. år siden.
I dinosaurernes æra.
Men der var en anden verden med kæmper på jorden.
En verden under havet hvor kæmpekrybdyr levede i have -
- fyldt med utrolige væsner.
De var de farligste have nogensinde.
Intet levende væsen kunne vide sig sikker.
HAVETS UHYRER Et forhistorisk eventyr
De store, vandlevende reptiler forsvandt for længe siden -
- og tiden har begravet deres verden.
Men vi kan alle stadig støde på havuhyrer.
Buddy!
Ud af ingenting vender en fjern fortid tilbage.
Forskerne håber at finde en historie i fortidsvæsnets knogler.
Tag værktøjet med.
Regnen har vasket en del af kridtet væk. Det her er fantastisk.
De ser, at det er noget særligt. En sjælden dolichorynchops....
...med øgenavnet "dolly".
Et vandlevende krybdyr fra den sene kridttid.
Lidt større end en delfin og en hurtig svømmer.
Hvis knoglerne skal røbe noget, skal forskerne trække på alt -
- hvad de ved om vandlevende reptiler.
Det ligner en hesperornis.
Deres fossiler er blevet fundet over hele verden gennem årtier.
Laboratoriematerialet peger i samme retning.
Disse fund vil hjælpe holdet med at stykke dolly'ens historie sammen...
...og forestille sig det tidsrum, hvor den svømmede i havet.
På mange måder var dolly'ens verden en helt anden end vores.
Klimaet var varmere, vandstanden højere -
- og mere af jorden lå under vand.
Denne dolly levede i et indhav som delte Nordamerika i to.
Vandlevende reptiler fandtes også i vandet rundt om Europa -
- som bestod af nogle spredte øer, og i verdenshave.
Med tiden uddøde de, og havet trak sig tilbage -
- og blotlagde havbunden.
Fossiler fra urhavene dukkede op på alle kontinenter.
Sydaustralien 2002
Et fund i Australien giver ledetråde til starten på dolly'ens liv.
...i et tydeligt mønster. 95 % af fossilerne her er fra unge dyr.
Så mange små knogler i et område -
- tyder på at havreptiler samledes på lavt vand for at føde.
I Nordamerika er det sådan fortællingen om denne dolly starter.
Forestil dig, at et af væsnerne her er en drægtig dolichorynchops.
Den føder en han.
45 centimeter lang og med farver som sin mor.
Og en hun med mørkere farver og lyse pletter under øjnene.
Det er hendes liv, vi nu skal følge.
Hun og hendes bror skal have luft.
Instinktet fortæller dem, hvad de skal gøre i livets første minut.
Allerede fra starten træner hunnen og hendes bror det de skal kunne -
- når de forlader det trygge lave vand og begiver sig ud i det farlige hav.
Hvis hun overlever farerne der venter vender hun tilbage hertil en dag -
- for at føde sine egne unger.
Hun møder allerede konkurrence om maden.
Her findes hesperornis.
En fugl som ikke kan flyve og har et næb fuldt af skarpe tænder.
Og styxosaurus, en fjern slægtning til dolly'en -
- med en enorm hals.
Et fuldvoksent eksemplar kan blive 10 meter langt.
Halsen udgør mere end halvdelen.
Dens form gør den langsom, men den er god til at fange fisk.
Dolly'en møder væsner der kommer frem ved at pumpe vandstråler -
- ud af deres skal
De kaldes ammonitter og de trives i urhavet.
De har en stenhård skal og måske et andet forsvar...
Svømmer man for tæt på som den lille hun, får man et skud blæk.
Men det stopper ikke en ung platecarpus som vil have en godbid.
Engang var der mange ammonitter, og deres fossiler blev tit fundet.
Selv af vejarbejdere i Texas.
Det Centrale Texas 1980
Ammonitter i massevis.
Der var mange slags ammonitter, og vi ved hvornår de fleste levede -
- så deres fossiler fungerer som tidsmarkører.
Ved at identificere en ammonit kan man datere andre fossiler tæt på.
Dermed kan vi placere dolly'er i vandreptilernes lange historie.
Det startede for godt 250 mio år siden i triastiden -
- hvor landkrybdyr rykkede ud i havet.
De udviklede svømmefødder og svømmefinner.
Nogle havde et avanceret panser.
De fortsatte med at udvikle sig ind i juratiden.
For at kunne se på store dybder havde nogle tallerkenstore øjne.
Toprovdyr voksede sig mægtige og nåede toppen -
- i slutningen af kridttiden, tæt på dinosauræraens slutning...
...på samme tid som dolichorynchops levede.
Flere måneder er gået. Hunnen og hendes bror er nu unge dyr.
De er stadig i sikkerhed på bunden -
- og ved intet om de enorme rovdyr ude i havet.
Indtil videre behersker de kunsten at fange yndlingsbyttet:
Sildlignende fisk som kaldes enchodus.
Men en dag ændrer alt sig for vore dolly'er.
Måske er det årstiden som får enchodus'er til at søge ud til havs.
Vore dolly'er skal følge deres vigtigste fødekilde.
Det betyder, at den unge hun og hendes bror skal begive sig ud -
- på deres livs rejse.
På slæb efter moderen søger de ud i det vestlige indhav.
Det er på størrelse med Middelhavet og blot et par hundrede meter dybt.
Men et sted derude er der enorme rovdyr.
Det Vestlige Kansas 1918
Hvor disse rovdyr engang svømmede bevarer jorden deres levn -
- som en enorm gravplads.
Vind og regn afslører gradvis, hvad der skjuler sig her.
En vigtig opdagelse blev gjort af Charles Sternberg og hans sønner -
- som var førende fossilsamlere i det amerikanske Midtvesten.
Jeg dækkede det til, så ingen andre skulle finde det.
Kraniet ligner en stor tylosaurus.
Levi, led derhenne.
Sådanne væsner kunne vore dolly'er møde på dybere vand.
Vand fyldt med farer.
Tusoteuthis var en enorm jæger som vore dages kæmpeblæksprutter.
Op til 10 meter lang og rigt forekommende i indhavet.
Den var for stor til at blive angrebet af platecarpus...
...som nøjedes med mindre byttedyr.
Platecarpus var glubsk...
...men ikke i samme klasse som dens større slægtning.
Væsner som Sternberg havde fundet.
Ikke mange havrovdyr kunne måle sig med bæsterne de gravede frem.
Jeg tror jeg har en halehvirvel her.
Det kan være underbenet eller en svømmefod.
Kraniet, svømmefoden der og halehvirvler der.
Den slubbert kan være en kæmpe!
Det var en kæmpe uden fjender.
Et enormt krybdyr ved navn tylosaurus.
Et af de største og mest blodtørstige dyr nogensinde.
Fossiler fra et nært beslægtet dyr fortæller os mere.
- Har I fundet noget? - Vi har fundet noget utroligt!
Dens øjne var på størrelse med grapefrugter.
Kegleformede tænder fyldte deres kæber og ganen.
Perfekte til at gribe byttet.
Tylosaurerne var derude...
...men der var andre rovdyr, som var lettere at opdage.
Af en fisk at være var xiphactinus gigantisk... op til 5 meter lang.
Den var dobbelt så stor som den lille dolly-hun og kunne dræbe hurtigt.
Og denne dag gjorde den det.
Det vestlige Kansas 1952
Vi ved hvad der skete takket være et fossilfund i Kansas -
- af Charles Sternbergs søn George.
Mr. Sternberg, jeg ringede fra avisen. Hvad har De fundet her?
Godt, I kunne komme. Jeg har fået en stor fisk på krogen.
- Hvad er det? - Det er en 4 meter lang xiphactinus.
Men da jeg var ved at grave fossilet frem, så jeg noget under ribbenene.
Jeg fandt en stump rygrad, så jeg fortsatte.
Der viste sig at være et helt dyr indeni.
Ofret var en 2 meter lang fisk kaldet gillicus.
Den var så stor en mundfuld at xiphactinus døde af at sluge den.
Et forhistorisk offer for forslugenhed.
Flere uger går og vore dolly'er er nu langt fra nogen kyst.
De bevæger sig ind i et hav, som bliver magisk om natten.
Mikroskopisk plankton afgiver et uhyggeligt skær.
I ly af mørket hviler enchodus'er, men de sover ikke rigtigt.
Neden under dem yngler mængder af ammonitter.
Vore dolly'er holder udkig efter rovdyr...
...og et sådant skal netop til at ændre deres liv.
Her er flere hundrede hajtænder.
Efter en lang dags fossiljagt fandt to amatørsamlere -
- en masse hajtænder.
Så mange er fundet verden over at man ved, at hajer trivedes -
- i havuhyrernes tidsalder.
Cretoxyrhina er lige så stor og farlig som vore dages hvidhaj.
Den skærer sine ofre i passende bidder med knivskarpe tænder.
Kig på mærkerne på kraniet. Den blev helt klart bidt.
Fund fra Holland viser, at urhajerne også åd de største havreptiler...
...og efterlod tandmærker på knoglerne.
Hunnen og hendes bror bliver iagttaget.
Men det er deres mor, som bliver målet.
Deres mor er væk, men det er ikke forbi.
En mindre haj angriber den unge hun.
Hun er såret...
...men hun overlever angrebet.
Hajen var måske ikke lige så heldig.
Hendes sår vil hele -
- men hun vil altid have en hajtand i sin svømmefinne.
De to unge dyr må nu fortsætte på egen hånd.
Hvis hunnen og hendes bror skal overleve, skal de finde føde -
- og vej i dette enorme indhav.
Til sidst ser de noget velkendt.
En enchodus-stime med andre dolly'er på slæb.
Og også hesperornis, som ikke kan flyve.
Men næsten alt i havet...
...kan blive et måltid for en tylosaurus.
Denne her døde med maven fuld.
Det ser ud som en hesperornis. Måske lidt større end en pelikan.
Maveindholdet hos en tylosaurus røber dens enorme appetit.
Knogler fra en meterlang teleostfisk.
Og knogler fra en lille mosasaurus på størrelse med en alligator.
Og det lader til, at den slugte en haj.
Den var en ædedolk.
I flere uger fortsætter de rejsende.
Hunnens finne heler langsomt. Tanden er nu omgivet af arvæv.
Den unge hun lokkes væk af et muligt blækspruttemåltid.
En flygter i en koloni crinoider, tidlige slægtninge til søstjernen -
- som måske blev hvirvlet op fra bunden af strømme.
Hunnen har lagt sig midt i en kæmpes synsfelt.
Tager man de blotlagte dele af skelettet, hoved til hale-
- er den godt 9 meter lang.
Der er noget i maven.
De havde fundet uhyrets sidste måltid begravet i dens ribben.
Da dolly'er er hurtige, må tylosaurus ty til overraskelsesangreb.
Hunnen undslipper -
- men hendes bror ser ikke faren, der lurer.
Sternbergs havde opdaget en historie -
- om to urgamle liv, der krydsede hinanden.
Men hvorfor døde rovdyret, efter det havde ædt dolly'en?
Tylosaurus var nok territorial og aggressiv, selv mod sine egne.
Måske dukkede en ældre tylosaurus pludselig op.
Den yngre føler sig truet og sinkes af det store måltid.
Hun-dolly'en bliver glemt.
Den yngre tylosaurus er dødeligt såret.
Men fortællingen om den er ikke ovre.
Dens endelige skæbne blev dokumenteret i sten.
En hajtand lå tæt på fossilet.
Hunnen fortsætter sammen med de andre.
Snart går ådselæderne i gang.
Dolly'en har set både sin mor og bror dø, men hun har overlevet.
Hvert år samles vandlevende reptiler på det lave vand.
Blandt dem dolly'en med den sårede svømmefinne. Hun er nu fuldvoksen.
Hun er vendt tilbage til vandet hvor hun blev født -
- og efter flere år bliver hun mor.
Hendes unger vil vokse sig større og stærkere -
- og en dag begive sig ud på deres egen rejse gennem indhavet.
Dag efter dag, måned efter måned går livet videre.
Hun ser flere kuld vokse op og drage ud på egen hånd.
Til sidst kommer der et år, hvor moderen ikke kan fuldende rejsen.
En rolig dag, hvor alderen har svækket hendes krop -
- får hendes liv en blid ende.
Millioner af dage og nætter går, mens hun ligger der urørt.
Haves vandstand stiger og falder.
I hele verden ændrer kontinenter sig.
Vulkansk aktivitet ændrer jordens overflade.
Nye arter dukker op, og gamle forsvinder.
Deriblandt de sidste havuhyrer.
Under jorden forvandler tiden de vandlevende reptiler til sten...
...som ligger skjult til de bliver blotlagt.
Denne gang af sommerregnen.
Den sidste der fandt noget lignende var Bonner i 1952.
- Hvordan skal vi få det ud? - Vi skal nok lave aftryk af alt.
Kom lige og se det her.
Der var noget usædvanligt ved en af de bageste svømmefødder.
En hajtand begravet i knogle.
Efter 82 millioner år er dolichorynchops-hunnen -
- vendt tilbage for at fortælle sin historie.
Der er utallige andre dyr som stadig er begravet i jorden -
- hvor de venter på, at vi skal finde dem.
De venter på at fortælle historier om vor verden, da den var deres.
Oversættelse: K. Frederiksen FilmTextarna AB, 2009